Gia Marie Carangi syntyi Philadelphiassa vuonna 1960.
80–luvun alussa hänestä tuli yksi muotiteollisuuden legendoista.
Gian tarina kuullaan ystävien ja hänen oman päiväkirjansa sanoin.
Siihen aikaan kaikki olivat pitkiä, laihoja ja vaaleita.
Kaikki poseerasivat, kaikilla oli sama katse.
Gia oli erilainen.
Hän oli ensimmäinen joka liikkui.
Nykyään kaikki yrittävät tuoda esiin asennetta. Gia keksi sen.
Hän seurasi aina vaistojaan, riippumatta siitä mihin ne johtivat.
Se oli hänen voimansa ja heikkoutensa.
Kaikki Giassa tihkui seksiä. Jokainen katse, jokainen liike –
jokaisen päivän jokainen minuutti oli täynnä seksiä.
He kadehtivat häntä edelleen. Siksi hänestä puhutaan niin.
Hän flirttasi kaikille, mutta se oli viatonta. Kukaan ei pahastunut.
Ei hän tehnyt sitä seksin vuoksi. Irtosuhteissaankin hän etsi muuta.
Seksi ei ollut asian ydin.
Tiesin kyllä huumeista.
Pelkäsin sitä, miten paljon huumeita käytettiin.
Kaikki kävi niin äkkiä. Yhtäkkiä hänen kasvonsa olivat kaikkialla.
Jokaisella mallilla on hetkensä. Niillä, jotka ylipäätään pärjäävät.
Muodissa tärkeintä on pysyä kiinni hetkessä.
Muoti ei ole taidetta, ei edes kulttuuria.
Muoti on mainontaa.
Mainonta taas on rahaa –
ja jokaisesta ansaitsemastasi dollarista maksaa joku toinen.
Olipa kerran... olipa kerran.
Se oli kuin todeksi tullut satu.
Minulla oli kaksi poikaa, mutta pojat lähtevät aina.
He menevät naimisiin ja ovat poissa. Tytön saa pitää ikuisesti.
Kun Gia syntyi, sanoin, että hänet minä pitäisin luonani.
Minun kaunis tyttöni. Kylläpä me olemmekin kauniita.
Tuleeko minusta kaikkein, kaikkein kaunein?
Tulee sinusta.
Missä helvetissä olet ollut? –Ulkona.
Missä? –Älä aloita taas, Joe.
Suu kiinni. Missä sinä olit? –Älä korota ääntäsi.
Kyllä pennut tietävät, ettet ole ollut kotona. –Tämä ei huvita nyt.
Anna minun olla. –Kenen kanssa olit?
Se ei kuulu sinulle pätkääkään. –Helvetin huora, naiko se sinua?
Katsotaan naiko se. –Lopeta! Päästä minut!
Kunpa kuolisin, että pääsisin sinusta!
Sinä et kuole ennen kuin minä niin sanon, onko selvä?
Olipa kerran –
kaukaisessa kuningaskunnassa tyttö, jolla oli kultaiset hiukset.
Aina nähdessään hänet kylän väki ihasteli hänen kauneuttaan.
Juustopihvi, lihapullat ja salami provolone!
Käyn kaupassa. Älkää polttako koko paikkaa.
Sinä vastaat hommista, Gia.
Mene kassalle siitä. –Minä olen vastaava nyt.
Onko sinun nimesi Gia? –On.
Onko tulta?
Olen nähnyt sinut pari kertaa... –Hermostuttaako?
Olen.
Hermostutanko minä sinua? –Vähän.
Hyvä. Se on tarkoituskin.
Kun pelästyttää ihmiset ensin, ne ei huomaa, kuinka paljon itse pelkää.
Pelkäätkö sinä?
Mikä sinun nimesi on? –T.J. Oikeasti Tom Junior.
T.J. ja Gia. Kuulostaa hyvältä. Tule.
Minä häivyn! –Minne menet?
Minä olen vastaava ja häivyn nyt!
"The Birds?" –Ne on tosi viileitä.
Saanko tämän? Tule.
Hei.
Tatuointeja? –Laitetaan sulle tatska.
En minä mitään tatuointia ota.
Otatko nyt sen tatskan?
Kumpaa oikein katsot, tätä vai minua?
En minä voi puhua seksistä.
Jos minulta kysytään, Gia ei harrastanut sitä lainkaan.
Mutta hän rakasti poseeraamista, ja ihmiset halusivat kuvata häntä.
Hän inhosi olla mallina. Hänet piti melkein sitoa paikalleen.
Sitten piti yrittää unohtaa ne vaatteet ja se kauhea kampaus.
Mutta hän oli ainutlaatuinen.
Mennään, Kathleen. –Tullaan.
Hänet kutsuttiin asumaan kauniiseen taloon Mars–planeetalle.
"Tule ja asettaudu tänne."
Marsissa elämä on erilaista.
Puhdasta ja kaunista.
Mutta miten sinne pääsee?
Missä on taksi? Mikä bussi sinne vie?
Ja mistä tietää olevansa perillä, kun saapuu sinne?
Gia oli liikaa Philadelphialle, mutta New York oli valmis.
Oli juuri oikea hetki. Ajoitus on muotiteollisuudessa tärkeintä.
Mitä paremmin sovit hetken kasvoksi, sitä pikemmin hetkesi on ohi.
Hoidetaan tämä nyt sitten. –Yritä olla ihmisiksi.
Ihmisiksi...
Ehkä he pitävät sinusta. Sehän on niin helppoa. –Haista paska.
No niin.
Hei.
Haluan tavata Wilhelmina Cooperin.
Niin haluaa koko muukin maailma, ja se on sinun edelläsi jonossa.
Minulla on tapaaminen. –Hetkinen. Totta kai sinulla on.
Yhdeltätoista. Gia Marie Carangi.
G–I–A.
Noin. Gia.
Sano vain Gia ja anna loppujen olla. Onnistuuko, kulta?
Kerro sille ämmälle, että minä tulin.
Maurice lähetti jo kuvat, kultaseni.
Halusin nähdä sinut itse. –No, tässä minä olen.
Todellakin. Vastaanottoapulaiseni sai melkein sydänkohtauksen.
Pääsin ilmaiseksi New Yorkiin.
Jos olisin tiennyt, että etsitte jotain Marsha Bradya –
olisin jäänyt kotiin. –Mistä sinä tiedät, mitä minä etsin?
No katso nyt minua. –Koko ajan.
Voi olla kiinnostavaa, jos 17–vuotias näyttää moottoripyörähuoralta.
Mutta sinä myös kuulostat siltä.
Puhumista ei ylipäätään suositella tällä alalla.
Sanot sanottavasi kameran läpi, tuot esiin imagosi ja tuotteen.
Se, mitä suustasi tulee ulos on täysin sivuseikka. –Selvä.
Tämä on urasi, tulevaisuutesi –
ja koko elämäsi, jos tahdot.
Saanko siis töitä? –Et.
Järjestän sinut haastatteluihin. Työt hankit itse.
Ja uskon, että onnistut siinä.
Rakas päiväkirja, tätä minun elämäni on.
Young 9.45, Revlon 11.15.
Jimmy Moore, Bob Stone, joku Malowinski ja taas menoksi.
Minua ei kaivata missään!
Seuraava! –Kiitos ja haistakaa paska.
Juoksen näyttämässä itseäni, eikä kukaan todella näe minua.
Kaikki tirkistelemässä, tunkemassa kouriaan minuun.
Menen taas seuraavan luokse.
Ei minusta ole tähän.
Mutta vaikka olisikin, missä minä sitten oikeastaan olisin hyvä?
Et voi lähteä nyt. –Pakko.
Mitä Philadelphiassa on?
Minulla on hommia. Minun on mentävä.
Jonkun pitää huolehtia minusta! Olen ihan pentu vasta! –Paskat!
Mikä Philadelphiassa on tärkeämpää kuin minä?
Älä tee noin. –Mitä?
Älä esitä, että aiot tehdä jotain, kun et tee sitä.
Mitä minä en aio tehdä?
Ja mitä muuta?
Mitä muuta?
Mitä?
Arvaa, mitä minä haluan. –Mitä?
Kiihottaako tämä sinua?
Tavallaan.
Tule tänne.
Oletko koskaan nainut miestä? –Olen.
Saksanpaimenkoira olisi ollut ihan yhtä hyvä.
Taas päivä elämää. Elämä on kuin kirja, ja kirja kuin laatikko.
Siinä on kuusi puolta, sisä– ja ulkopuolet.
Miten sen sisään pääsee?
Olipa kerran kaunis tyttö –
joka asui kauniissa laatikossa ja kaikki rakastivat häntä.
Niin? –Hei.
Kuka helvetti siellä on? –Willie?
Kuka siellä? –En saanut nukuttua.
Gia! On kovin myöhä. –Tiedän.
Hitto!
Onko tuo sinun miehesi? –On.
Onko se humalassa? –On.
Onko totta että se ryyppää? Kaikki puhuvat siitä.
Ja että se lyö sinua. –Mitä sinä haluat, Gia?
Jos se koskeekin sinuun, minä tapan sen!
Mikset saa unta? –Tulisinko käymään siellä?
Sinua jännittää huominen.
Niin. –Kaikki jännittävät ensimmäisiä kuvauksia. Hyvin se menee.
En vain tiedä, mitä tekisin.
Teitkö suolihuuhtelun? –Tein.
Hyvä.
Mene nyt nukkumaan. Ota puolikas Nembutalia, niitä keltamustia.
Kaikki menee hienosti. Olet vain oma itsesi.
Niin. Mitä se sitten on?
Kulta...
Jos osaisin vastata tuohon edes itselleni...
...elämä tällä planeetalla olisi hyvin erilaista.
Sanoin hänelle, ettei Calvin tiennyt hänestä mitään.
Se valehtelija! Saiko se kohtauksen?
Voinko auttaa? –Saisinko lisää kahvia?
Oletko sinä Gia? Olet myöhässä. Mene pesemään kasvosi.
Pesin jo. Hauska tavata sinutkin.
Mitä hittoa minä sinun kanssasi teen?
Mistä minä tietäisin? Minähän olen vain tällainen maalaistollo.
Luoja mikä peto. Ihan pelottaa. –Hän muistuttaa sinun äitiäsi.
Ei vaan veljeäni, joka sentään onneksi on vankilassa.
Mitä? –Se on ihana.
Katson, pitääkö ripsiäsi taivuttaa. –Ne on taivutettu.
Minä olen Linda. –Hauska tavata.
Aivan kamalaa. Enemmän hampaita!
Jokaisessa kuvassa on lupaus, joka valuu tyhjiin.
Se lupaus tekee kuvasta upean.
Jos se lupaus on seksiä, on löytynyt jotakin suurta.
Hyvä!
Loistavaa! Pelkää paskaa kaikki.
Nyt saadaan maksettua vuokra.
Kuka tahtoo jäädä tekemään taidetta? –Mitä se tarkoittaa?
Sama setti, vaatteet pois. –Minä ainakin häivyn.
Minä häivyn. Nähdään.
Minä jään, jos Lindakin jää.
Auta vähän, Linda.
Mene seisomaan aitaa vasten. –Haluatko minut kuvaan?
Ja ota vaatteet pois.
Seksi oli helppoa. Sitä oli kaikkialla.
Ei se ollut tärkeää.
Rakkautta oli vaikea löytää.
Silloinkin jos sitä etsi.
Useimmat eivät edes etsineet.
Rakkaus oli vaikeaa, vaikka sen löysikin.
Useimmat eivät huomanneet sitä, vaikka se olisi ollut silmien alla.
Miten sen olisi voinut nähdä kaiken seksin takaa?
Mihin sinä menet? –Gia.
Mitä oikein tapahtui?
Sinä olet alasti.
Älä vaihda puheenaihetta.
Minulla on poikaystävä.
Mitä sitten? –Minun täytyy mennä.
Mihin helvettiin kaikki aina menevät?
Sinä ja minä...
Se oli...
Minä olen oikeasti ihan hetero. –Niin minäkin.
Sehän kyllä näkyy.
Ole kiltti äläkä mene. Teen sinulle aamiaista.
Suostu nyt.
Tuletteko alas?
Emme. –Kyllä.
Ei! Mitä sinä teet? Ei! –Olen pahoillani.
Soitan sinulle.
Eli en.
Hän oli kuin koiranpentu. "Rakasta minua", hän kinusi.
Ja minä rakastin. Alusta asti.
Ilmiömäinen. Kultakaivos.
Haavoittuva, vanha, nuori –
dekadentti, viaton, mies, nainen.
Näytät siltä kuin sinua ei kiinnostaisi vähääkään.
Tapasin erään ihmisen, josta pidän oikein tosissani. –Hyvä.
Vedä syvään henkeä, kultaseni. Sinua odottaa elämäsi matka.
Hiljennä tuota roskaa, Tony, ja anna drinkkilippuja.
Hauska nähdä sinua, Stephie. Sinä olet kai Gia. –Mistä tiesit?
Olen Jumala, tiedän kaiken. –Jumalakin tietää jo nimesi.
Noilla kasvoilla ei nimeä tarvita. –Kasvot ovat kyllä vähän ylempänä.
Milloin tahansa, Gia.
Älä ole niin saita, Tony.
Tuo on Olivier Chandon. Hirveän rikas.
Nain sitä kerran autossa. En muista, kuinka kovaa ajettiin.
Stan Dragoti on vielä Cherylin kanssa, mutta ihan mahdollinen.
Jerry Jameson on kaunis, mutta homo. Ei se tosin minua vaivaa.
Vähän kieltä perseeseen, niin mies on sinun.
Puhut paskaa. –Joskus en usko sitä itsekään, mutta totta se on.
Kuka tuo oli? –Ei aavistustakaan.
Minusta tulee kaikkein, kaikkein kaunein.
Hän on aivan uusi. Pidätte hänestä varmasti.
Pelkkä Gia. Ei sukunimeä.
Tylsä.
Loppuun kulunut.
Lihava.
Tylsä. Liian tyhmä. Tarvitsemme lihaa talveksi.
Jonkun jossa virtaa oikea veri, eikä vain mineraalivesi.
Olen lopen kyllästynyt noihin kasvoihin!
Kuka tuo on? –Wilhelminan uusia tyttöjä. Gia.
Tämä on ensimmäisen luokan lihaa. Himokas.
Talvi on lihallinen, täynnä syvää ruskeata, punaista ja eläinkuvioita.
Tämä se on!
Ostin tämän juuri. Mitäs pidät?
Vau...
Haluatko ajelulle? –En tiedä.
Haluat sinä. Tule nyt. –Hyvä on.
Minne ajetaan? –Philadelphiaan.
Hei, Kathleen.
Hyvä luoja, Gia...
Hyvä luoja! Tulkaa sisälle!
Tulkaa! –Tässä on tyttöystäväni Linda.
Hei! Hyvä luoja...
Kerro nyt New Yorkista.
Tuntui oli kuin olisin tavannut vanhan ystävän.
Hän kertoi kaikki juorut malleista. Kenellä oli huono iho ja hiukset.
Hän kertoi, mitä he tekivät ja missä he kävivät.
Olet Voguen kannessa! Uskomatonta!
Mitä muuta sinulle kuuluu? Onko sinulla poikaystävää?
Ei, mutta Lindalla on. –Sehän on mukavaa.
Minulla on tyttöystävä. –Sekin on mukavaa. Tosin ei ihan sama asia.
Emme puhuneet menneisyydestä koskaan. Se oli takana.
Tuntui kuin eromme vuosia ei olisi ollutkaan.
Kuin ei olisi ollutkaan...
Säästin kaiken, mitä lähetit.
Kaikki tavarasikin ovat tallella.
Mitäs täällä onkaan... –Päiväkirjani!
"Olipa kerran..."
"Olipa kerran kultahiuksinen tyttö, joka asui kauniissa talossa..."
Aina sama tarina.
Aina erilainen ja kuitenkin sama.
Voinko katsoa sitä?
Hän tuntui olevan erilainen jokaiselle ihmiselle.
Joskus tiesin, kuka hän oli, joskus en tuntenut häntä.
Kukaan, joka väittää tunteneensa hänet täysin, ei tuntenut häntä.
Teimme kaiken yhdessä.
Kaiken.
Asunto on ihan sinun näköisesi.
Sain tämän lyhyellä varoitusajalla. –Siltä tämä näyttääkin.
Siinä minä seisoin, kun kylpyhuoneen ovi aukesi.
Gia, Gia...
Kuka tuo oli? –Ai kuka?
Aloin käydä New Yorkissa säännöllisesti. Gia halusi niin.
En voinut olla siellä koko aikaa, minulla oli mieheni ja koti.
Ei punaisia. Keltaisia ruusuja.
Viivyin siellä yleensä viikon, joskus kaksikin.
Rakkaudella, Gia.
Lähetätkö kukkia tytölle?
Olkaa hyvä. –Kiitos.
Taas uusi. Kuka on kuollut? –Ei kuulu sinulle.
Naitko jotain kukkakauppiasta selkäni takana? –Nain.
Sitä lähettifirman kultaista ukkoa, jolla on siivet kantapäissä.
Olen yrittänyt soittaa. –Hei, Gia.
Tässä on poikaystäväni, Billy. –Olen ihan sekaisin.
Tulisitko sisään? –Ei se taida olla hyvä ajatus.
Miksei?
Olet todella kaunis. Taidat olla niitä malleja.
Näytänkö tyhmältä?
Minun on mentävä töihin aamulla. –Ei vielä ole myöhä. Juhlitaan.
Olet kaunein nainen, jonka olen koskaan tavannut. Tule mukaani.
En voi.
Nähdään.
Mitä helvettiä tuo oli? –Se sinun kukkakauppiaasi.
Ei!
Tulen takaisin, mutta nyt minun on mentävä kotiin, Gia.
Tulen takaisin.
Jos tarvitset minua, soitat vain. –Tarvitsen sinua nyt!
Sinun pitää olla täällä nyt, kun tarvitsen sinua!
Kuuntele, Gia. Olet iso tyttö jo, eikö niin?
Käyttäydy sen mukaan. Sinun täytyy.
Ja käyttäydytkin.
Minun on mentävä kotiin.
Hyvä on! Häivy sitten!
Ei, Gia. Odota. –Häivy!
Ei tällä tavalla, Gia... –Painu helvettiin!
Hyvä luoja. En lähde tällä tavalla. –Painu helvettiin!
Häivy! –Hyvä on.
Hyvä on sitten. –Häivy!
Tämä riittää minulle.
Hänellä on 16 kuvausta tällä viikolla. Katson, mitä voin tehdä.
Puhkeat kukkaan nuutuneen kauneuden keskellä.
Kaikki jäävät varjoosi.
Anteeksi? Nuutuneen?
Tiedän, että tahdotte Gian, mutta se ei onnistu.
Tuo ei tule seisomaan eteeni. Tahdon sivulle tai häivyn.
Näyttääkö takamukseni leveältä tässä puvussa? –Se on leveä.
Enkä seiso tuon leveän takamuksen vieressä.
Elämä on täynnä pettymyksiä.
Olet vihdoinkin täällä.
Tämä on sinun hetkesi.
Ja mitä se antaa? Tuskaa.
Mitä sinulla on, kun olet saanut kaiken?
Ei mitään.
Kun kaikki on kohdallaan, kaikki onkin huonosti.
Pettymys on hämmentävää, mutta sellaista elämä on.
Ihmiset lähtevät luotani. Se tekee kipeää.
Tee töitä.
Sinulla on lahja, käytä sitä. Elämä tulee myöhemmin.
Kun olet tehnyt työtä, elänyt ja tunnet itsesi –
kaikki on helpompaa.
Tee työtä. Muuta vastausta en tiedä.
Minusta olisi pitänyt tulla rocktähti. En vain osaa laulaa.
Tee työtä nyt. Ehdit elää myöhemmin.
Sanoisit mitä vain saadaksesi sen kuvan. –Niin sanoisin.
Mutta tällä kertaa puhun totta.
Te tytöt vihaatte Giaa, koska hän on kauniimpi kuin kukaan teistä.
Te olette tylsiä, hän jännittävä.
Ellette pidä siitä, kadotkaa.
Valitettavasti ette voi saada häntä.
Hän asui kauniissa talossa –
ihmiset rakastivat häntä ja hän oli onnellinen.
Hän on matkalla Roomaan. Versacen kuvaukset Milanossa –
Saint Laurentin Pariisissa.
Harry on varannut ainoan muotinäytöksen.
Kylän ihmiset olivat köyhiä, ja joka ilta –
he hiipivät leikkaamaan suortuvan tytön hiuksista –
myydäkseen sen rahasta.
He uskoivat ettei tyttö huomaisi, mutta pian kaikki kulta oli viety.
Oikea tuhkimotarina.
Missä minun lippuni ovat? –Että jaksat olla kireä. Ota tästä.
Mitä tämä on? –Vastaus rukouksiisi.
Pitää muistaa, että kysymys ei ole minusta.
He eivät katso minua.
Tämä ei koske minua. Ymmärrän sen.
Hyvä, kultaseni. Olen iloinen.
Muuten tässä käy huonosti.
Minun on pidettävä itseni erillään. Oltava jossain muualla.
Mutta missä ja miten minä sen teen?
Sinä voit tehdä, mitä tahdot.
Mutta mitä minä tahdon?
Minä olen kuningas ja sinä kuningattareni.
Minusta vain vaaleat naiset ovat aitoja naisia.
Uskomaton vastaanotto. En ole koskaan nähnyt mitään vastaavaa.
Sinut halutaan miljoonaan kuvaukseen.
Saat oman puhelinlinjan varauksille.
Voisin opetella valokuvausta. Voisin kuvata lapsia.
Tai voisin hankkia omia lapsia. Antaisin niille keltaisia ruusuja.
Jos ne metelöisivät liikaa, panisin ne vaikka uuniin.
Suukottelisin niitä joka päivä.
Sanoisin, ettei niistä tarvitse tulla mitään –
koska maine ei tee ihmistä miksikään.
Minulle sinä olet aina tärkeä.
Edelleen sairaalahoidossa olevan Wilhelmina Cooperin sairastuttua –
mallit ja agentit kilpailevat parhaista palkkioista...
Hän voi hyvin. Kokeita tehdään lisää.
Tiedämme enemmän parin päivän kuluttua.
Minulla on kamalat paineet, en voi antaa mitään vastauksia.
Gia, ajattelinkin juuri sinua. Kauhea asia, eikö olekin.
Mike Mansfield. Olen perustamassa uutta Largo–mallitoimistoa.
Mitä aiot tehdä nyt? –Mitä tarkoitat?
Olet erityinen tyttö jolla on erityiset ongelmat.
Tarvitset erikoiskohtelua.
Voit tietysti mennä Fordille tai Elitelle sen paskiaisen hommiin.
Minusta sinun pitäisi harkita vakavasti siirtymistä meille.
Miksi jättäisin Willien? –Sinun pitää alkaa ajatella itseäsi.
Tässä bisneksessä edustajanasi ei voi olla kuollut nainen.
Anteeksi. –Soittele vaikka!
Ota kopiot tilauslistasta ja sano Freddylle että soittaa heti paikalla.
Gia, kultaseni, suutele minua.
Hyvää matkaa. Käske Christianin käyttäytyä.
Olen aivan näännyksissä. –Niin minäkin.
Tulehan tänne.
Luulin, että olit sairas. –Olenkin. Ja kyllästynyt.
Ei se ole vakavaa.
Minäkin olen väsynyt. –Sinäkö?
Haluan pitää vähän taukoa ja ajatella.
Toki, mutta ei nyt.
Ehdit levätä myöhemmin.
Sinulla on koko maailma käsissäsi.
Sinun on oltava vahva, käytettävä hetkesi.
Ellet tee sitä, olkasi takana odottaa aina seuraava tyttö.
Tiedän, että se on raskasta, mutta yhdessä selviämme kyllä.
Sinä ja minä yhdessä.
Hän näytti kuolleelta. –Sen jälkeen ulkonäkö ei enää ratkaise.
Liian rikas ja liian laiha.
En tiennyt että hän oli niin sairas. –Saksalaisista ei koskaan tiedä.
Oikein hyvä. Katso ylös niin, että saamme valkuaista näkyviin.
Haluan sanpuku–lookin. Se on japania. Sinun pitää näyttää puolikuolleelta.
Se onnistuu kyllä. –Tiedän. Hienoa.
Näytät uskomattoman hyvältä.
Näytät mahtavalta.
Et kai meinannut oksentaa? –Voin todella huonosti.
Kävisikö joku keskustassa puolestani? –Älä vain oksenna puvulle.
Mene keskustaan sinne taco–paikkaan –
ja kysy Satellitea tai Rich Boyta.
Taidat tarvita hepoa? –Olen pahoillani.
Ei se mitään, se toimii. Vähän kuolemaa silmien ympärille.
Fantastista!
Hän on aivan sekaisin. –Cheryl Tiegs ei pystyisi tuohon.
Mennään!
Mihin sinä oikein menet?
Onko Satellite täällä?
Missä Satellite on?
Helvetin narkkarit, minä olen sairas!
Missä hän on? –Se on keikalla.
Onko kenelläkään mitään? –Saat minun piikkini.
En minä piikitä. Onko mitään muuta? –Tämä vain.
Mutta jos et tahdo sitä... –Odota.
Minä otan sen. Pistätkö sinä?
Sattuuko se? –Kohta ei satu mikään.
Älä pelkää, muru, minä vien sinut kotiin.
Hyvä luoja.
Ajattelin sinua...
Oletko kunnossa?
Onko poikaystäväsi täällä? –Me olemme eronneet.
Olen ihan likainen.
Pelkäsin huumeita ja sitä, miten paljon niitä käytettiin.
Gia tiesi sen kyllä. Pelkäsin monia asioita.
Uskoin häntä, kun hän lupasi. Uskoin, että onnistuisimme.
Uskoin, koska halusimme sitä molemmat.
Ja me onnistuimme.
Tulet kotiin? Soitat noin vain ja ilmoitat tulevasi kotiin?
Olet sinä aika pakkaus.
Nytkö se narttu on Philadelphiassa?
Tapan itseni yrittäessäni pitää tätä toimistoa pystyssä!
Vaimoni huijasi minulta viime henkäyksessään puolet yhtiöstä.
Helvetin naiset.
Ja nyt se ämmä on kadonnut.
Toivottavasti kuolee Philadelphiaansa.
Tämä on kolmen viikon ohjelma. On omalla vastuullasi ottaa metadoni.
Ja vettä päälle. –Ei tarvitse.
Sinun pitää juoda vesi.
Allekirjoita sitten tähän.
Suoraan uunista, rouva Doodiekins. –Kiitoksia, herra Doodiekins.
Voisin ihan hyvin olla kotirouva. Olisin onnellinen.
Tämä asunto on todella masentava. Hyvä on, äiti sulkee suunsa.
Jääkö Linda yöksi New Yorkiin? –Jos töissä menee myöhään.
Se metadoni pilaa ryhtisi. Seisoit ennen niin ylväästi.
Painoasikin saisit tarkkailla.
Sinun pitää näyttää hyvältä, kun palaat töihin. –En palaa sinne.
Ymmärrätkö sinä?
Sinusta vain tuntuu siltä nyt. Odota vähän aikaa.
Linda tässä. Jätä viesti.
Minä tässä, Dodo. Missä olet?
Linda? –Haloo?
Kuka siellä? –Billy, kuka siellä on?
Gia?
Hän murtautui kotiini ja varasti rahaa ja koruja.
Hän osti huumeita ja kaahasi pois kuin hullu. Se oli uskomatonta.
Hän vei hääsormuksenikin!
Kaikki ne valheet...
Tiedätkö, mistä tietää, että narkkari valehtelee?
Hänen huulensa liikkuvat. Minusta se ei ole hauska vitsi.
Ulos autosta. –Mitä te minua jahtaatte?
Yritän päästä New Yorkiin, ja te alatte jahdata noin!
Mikä teitä oikein vaivaa? Mitä?
Häipykää siitä, minun pitää mennä. –Hetkinen, rouva...
Pidättivät ilman mitään syytä. –Syytteet ovat vakavia.
Liikenteen vaarantaminen... –Ei se ollut minun syyni!
Ei minunkaan! Billy oli vain hakemassa tavaroitaan.
Minä olin tulossa tänne. Hyvä niin, muuten olisit yhä sellissä.
Minun on palattava töihin.
Tiedän, ettet pidä siitä, mutta tarvitsen rahaa.
Tarvitsen sitä että voin olla kanssasi, en voi elää näin.
En voi elää näin enkä voi elää ilman sinua.
Haluatko Largolle, koska kukaan muu ei uskalla palkata sinua?
En ole kysynyt muualta. –Miksi tulisit minulle?
Koska olet ahne paskiainen ja hankit minulle eniten rahaa.
Se on totta.
Minäkin puhun suoraan.
Kaikki tietävät huumeongelmastasi.
Et piilotellut sitä. –Olen kuivilla ja haluan töihin.
Näytä käsivartesi.
Kasvoni ja tissini te haluatte, eikä niissä ole mitään vikaa.
Teemme tv–ohjelmaa malleista. Haluan sinut siihen.
Sinun pitää näyttää kauniimmalta kuin koskaan –
ja kertoa maailmalle –
että olet selvinnyt huumeongelmastasi.
Jos teet sen, meillä on sopimus.
Hyvä on.
En pysty tähän. –Pystyt sinä.
Olen malli, en minä puhu. Minun pitää vain näyttää kauniilta.
Sinä olet kaunis. –Sinä teet minusta sellaisen.
Hei.
Olemme valmiina. Kuvaamme sinua ennen ja jälkeen meikkauksen.
Olemme järjestäneet äitisi ja joitakin ystäviäsi haastatteluihin.
Kuvaatteko te äitiä? Siitä tuleekin mielenkiintoista.
Oletko valmis? Hyvä.
Käyn vain äkkiä vessassa.
Kuinka mallinurasi alkoi?
Työskentelin hyvien ihmisten kanssa.
En kehittynyt hiljalleen –
yhtäkkiä vain olin malli.
Miten se on vaikuttanut sinuun?
Nuorena sitä ei tiedä paljon.
On vaikea erottaa, mikä on todellista.
Jouduit myös mukaan huumekuvioihin.
Niin voi sanoa.
Olet kuitenkin päässyt siitä? –Ehdottomasti.
Muuten en olisi tässä nyt.
Onko menestys tehnyt sinusta onnellisen?
Onko menestys tehnyt sinusta onnellisen? –On se.
Epäröit kuitenkin.
Halusin vain miettiä sitä. Olen tyytyväinen.
Kiitos.
Mitä helvettiä sinä teet? –Näytinpähän Hämähäkkimiehelle!
Anna anteeksi.
Halusin vain saada sinut hymyilemään.
Hyvä on, minä menen.
Menen sitten ovesta. –En kestä tätä.
Älä sano noin. Sano, että nähdään huomenna. –Ei nähdä.
Älä sano noin! –Me sovimme tästä.
Minä rakastan sinua. –Etkä rakasta.
Ei sitten.
Mikä poliisi sinä olet? Tuomitsetko sinä minut?
Vedin yhden viivan. Mitä helvetin väliä sillä on?
Entä eilen ja toissapäivänä?
En ole ottanut mitään.
Älä jätä minua. –En usko sinua.
Et usko, koska et halua uskoa. Sinä et välitä yhtään!
Halusit vain leuhkia naivasi mallin kanssa!
Et välitä minusta yhtään! Sano se! –Lopeta.
Anna anteeksi... Tarvitsen sinua, älä pakota minua tekemään tätä.
Kunpa voisinkin saada sinut tekemään jotain. –Voitkin.
Voisit huolehtia minusta.
Onko sinulla 30 dollaria? –Ei.
En tiedä, miksi minulla ei ole koskaan yhtään rahaa.
Tämä minulla on.
Tämä sinut saa tekemään tuon kaiken. –Eikä saa.
Minä se en ole, etkä sinä itse. Tämä paska omistaa sinut.
Valitse. Tämä tai minä.
Tämä tai minä.
Valitsen sormesi... polvesi...
Sinun ihosi ja kasvosi.
Minä rakastan sinua.
Hänen aikansa on ohi. Se ei vie enää kauan.
Hei...
Pudotit tämän. Mennäänkö lopettamaan tämä fiasko?
Sinä olet niin kaunis.
Minä rakastan sinua. –Tiedän, ja nyt rakastat kaikkia.
Kuuntele nyt, Gia. Yritän saada sinulle töitä, mutta nyt on kevät.
Kaikki haluavat kesämekkoisia blondeja. Olen pahoillani.
Sinä näytät ydintalvelta, eikä kukaan halua sitä nyt.
Tee nyt jotain niillä lihaksillasi. Olen niin kireänä.
Kun hän suutelee minua, kaikki neljä tuulta sivelevät kasvojani.
Mutta mitä tehdä naisen kanssa joka ei enää rakasta?
Kadonnut vankini ei enää makaa jalkojeni juuressa.
Kirjoitin sen sinulle.
Miksi he lähettivät hänet? –Koska minä pyysin häntä.
Me käytämme heidät loppuun ja viskaamme pois...
Missä minun veitseni on?
Kuka vei minun veitseni?
Terroristiltako minä näytän? Mikä teitä vaivaa?
Painu helvettiin siitä!
Missä veitseni on? –Tässä.
Ei ihmiseltä saa viedä veistä, kun hän tarvitsee sitä.
Mitä käsivarsille tehdään? Sille kauhealle reiälle?
Taivuta käsiäsi. Ei noin. Laita ne taaksesi.
Istu nyt käsiesi päälle.
Hienoa. Olet hurmaava.
Francesco... –Niin?
Kiitos.
Gia, ei tämä ole taivas. Sinun ei tarvitse olla täydellinen.
Katso minua, älä piilottele kauniita silmiäsi.
Oletko todellakin lentokoneessa?
Olen niin innoissani, että huudan. Kuulethan sinä muutenkin?
Kuulen minä. –Henry!
En tahdo puhua Henryn kanssa. –Missä hän on? Henry?
Missä sinä olet? Kone siis? En ole koskaan puhunut lentokoneeseen.
Olin Pariisissa ja nyt menen kai Muncheniin.
Minulla on huono olo.
Olet varmaankin vain väsynyt. –Ja palelen.
Voisinko tulla kotiin?
Ei se taida käydä. Tiedäthän...
Ei sen jälkeen, mitä viimeksi tapahtui.
Olen pahoillani.
Minun pitää lopettaa.
Pidä nyt huolta itsestäsi.
Ja soita minulle. –Hyvä on.
Minä rakastan sinua. –Hei sitten.
Jokaisella mallilla on hetkensä. Niillä, jotka ylipäänsä pärjäävät.
Uhkapeliä on se, onnistuvatko he kääntämään hetkensä uraksi.
Yksi hetki on pian ohi. Se katoaa niin kuin useimmat tytöistä.
He ovat tässä... ja katoavat.
Olin Philadelphiassa, kun Gia palasi New Yorkiin.
Kuulin kaikenlaista, joten lähdin katsomaan häntä.
En löydä rahojani.
Minulla oli 600 dollaria, ja ne ovat kadonneet.
Mikä hätänä? –En löydä rahojani!
Mikä sinua vaivaa?
Onko sinulla rahaa? –Ei.
Haluatko naida minua?
Saat naida, jos annat minulle rahaa.
Päästä irti! –Rauhoitu nyt.
Rauhoitu nyt. –Kaikki hyvin.
Onko sinulla vakuutusta? –Ei.
Voitko maksaa hoidon käteisellä? –Ei minulla ole rahaa.
Sinun on ilmoitettava olevasi varaton. Ymmärrätkö sen?
Pitäisikö minun sääliä sinua, koska olet kaunis?
Koska tienaat kymppitonnin minuutissa tekemättä mitään?
"Se oli kammottavaa. Minua kohdeltiin hirveän huonosti."
Sinä sait kuule ilmaisen lipun ja pilasit mahiksesi itse.
Minä katsoin Ohiossa kuvaasi lehdestä –
ja meinasin seota, kun en näyttänyt samalta.
Kukaan ei kertonut, että se kaikki oli valetta.
Lehdessä ei varoitettu, että se on valetta.
Kukaan ei näytä siltä, et edes sinä.
Minut pyydettiin mukaan istuntoihin, joten minä menin.
Se oli raivostuttavaa.
Enhän minä se narkomaani ollut, ei heidän minua pitänyt repiä.
Se kaikki oli jo mennyttä, sen olisi pitänyt antaa olla.
He tahtoivat syyttää jotakuta, minua. Syyttäkööt sitten.
Kunhan muistavat, että tein kaiken vain koska rakastin häntä.
Uskon, että rakkauteni ja rukoukseni pelastivat hänet silloin.
Hei, Linda. Gia tässä.
Soitan pyytääkseni anteeksi. Olen mukana yhdessä ohjelmassa...
Meidän pitää pyytää anteeksi niiltä, joita satutimme kun käytimme kamaa.
Minulta se kyllä vie loppuelämän.
Anteeksi nyt, tämä on typerää.
Halusin vain pyytää anteeksi ja sanoa, että kaipaan sinua...
Haloo?
Mitä? Loppuiko se?
Hei. Minä tässä.
Linda.
Nyt en tiedä, mitä sanoisin.
Ei se mitään. Kuulin kaiken.
Oliko se hyvä? –Oli.
Minun pitää nyt mennä. Voinko soittaa parin päivän päästä?
Pääsen pian pois ja soitan sinulle sitten, sopiiko?
Se hokee aina sitä, että on malli. –Tuoko se on?
Se on viikannut noita samoja farkkuja jo viisi minuuttia.
Et sinä halua olla töissä sellaisessa paikassa –
sellaisten ihmisten kanssa.
Se on hyvä juttu, äiti.
Tästä lähtien kaikki menee hyvin.
Katso nyt ihoasikin. –Älä.
Finnejä ne vain on.
Huumeet tulee läpi, kun elimistö puhdistuu.
Jouluun mennessä näytän upealta. Pidetään kaikkien aikojen loma.
Tulisit kotiin. Muuttaisit minun luokseni.
Minun on oltava nyt yksin.
Lainaatko silti kahvirahat? –Minä unohdin sen kahvin!
Olisit voinut elää loppuikäsi leveästi tienaamillasi rahoilla.
Mutta niin se kai menee.
Mitä nyt? –Minua huimaa.
Äiti... –Gia?
Sinähän olet tulikuuma. –Miksi minun korviini sattuu?
Sinulla on keuhkokuume, se voidaan hoitaa.
Mutta tulehduksen syy on paljon vakavampi asia.
Olet ehkä kuullut taudista. Sen nimi on aids.
Miten olen saanut sen? –Emme tiedä vielä paljon.
Olet ensimmäinen tartunnan saanut nainen.
Suonensisäisten huumeiden käyttäjät ovat riskiryhmä.
Olet luultavasti saanut sen likaisesta neulasta.
Miten siitä pääsee eroon?
Eiväthän he tiedä siitä mitään. –Tietävät tarpeeksi.
Minä uskon, että kaikella on tarkoituksensa.
Jokaista varten on suunnitelma.
Minua varten Jumalalla on suuret suunnitelmat –
muttei tässä elämässä.
Minä pärjään kyllä. Olen kaiken tämän yläpuolella.
Piristyithän sinä.
En voi viedä häntä kotiin. Henry pelkää.
Hän on tyttäresi!
Ihmiset pelkäävät, minäkin. Henry voisi menettää työnsä.
Minne hän sitten menee?
Henry ehdotti, että hän menisi hotelliin. Me maksamme sen.
Miten voinkaan puhua näin...
Eikö hänen isänsä voi ottaa häntä? –Gia ei tahdo kertoa hänelle.
En tahdo menettää lastani...
En minä voi!
Silloin kukaan ei tiennyt aidsista.
Ihmiset pelkäsivät, minä myös.
Varmasti Giakin pelkäsi.
Rakas Linda, tämä on päiväkirjani viimeinen sivu, viimeinen kuvaus.
Tulen sanomaan hyvästi.
Täytän tyhjyyden itsessäni –
kosketan sinua, jätän suudelmani kasvoillesi.
Gia. –Minä se olen.
Haluatko teetä? Jännitin tätä hirveästi.
En voi viipyä pitkään. –Mikset?
Minulla on tapaaminen.
Töitäkö? –Työt ovat minulta ohi.
Luulin, että aikaa olisi enemmän. –Niin minäkin, mutta ei tänään.
Onhan meillä aikaa. Käytetään se vain.
Halusin vain nähdä kasvosi. Olen kaivannut niitä.
Mitä aiot tehdä?
Minulla on suunnitelmia.
Ehkä menen kouluun, opiskelen jotain hyödyllistä.
Ehkä asetun aloilleni ja hankin lapsia. Mistä sen tietää.
Kuinka hetero sinä nykyään olet? Puhutko miehistä?
Ei lasten tekemiseen aviomiestä tarvita.
Sitä paitsi sydämeni on aina ollut sinun.
Niin, kai minä sen tiesinkin.
Säilyttäisitkö näitä minulle? –Lisää satujako?
Muutama. Ja kaikki sekopääjutut mitä päässäni on liikkunut.
En halua heittää niitä pois, mutta en tahdo pitää niitä nyt.
Voit lukea ne jos tahdot. Haluan että luet, että tiedät.
Ehkä sinä löydät siitä jotain järkeä. Minä en löytänyt.
Näenhän minä sinut vielä? –Haluatko nähdä?
Haluan minä.
Voisimme vuokrata talon rannikolta kesäksi.
Saisimme taas mahdollisuuden.
Minä toivoisin sitä.
Niin minäkin.
Minun pitää mennä. –Voisitpa jäädä.
Sinä se olit. Vain sinä. Olet vieläkin häkellyttävä.
Hän keräsi rahat kokoon.
Panttasi tavaroita, lainasi isältään –
varasti...
Minun olisi pitänyt arvata, mitä hän aikoi.
Ehkä aavistelinkin...
...mutta en uskonut, että hän tekisi sellaista.
Gia, miten menee? –Onko hän täällä?
Takana.
Paljonko haluat, enkeli? –Niin paljon kuin sinulla on.
Mitä aiot tehdä sillä kaikella? –Se on minun asiani.
Onko sinulla mitään vai ei? –Mikä kiire sinulla on?
Onko vai ei? –On minulla se, mitä sinä tarvitset.
Mitä helvettiä sinä teet?
Katsokaas, mitä joulupukki toi. –Minä häivyn!
Vähät rahoista, minä pidän nyt hauskaa.
Mitä sinä täällä teet?
Tulin hakemaan sinut kotiin.
Hän ei halunnut vieraita, mutta menin silti.
Minä näin hänet. En usko, että hän tunsi minua.
Hän oli niin nuori...
Syytän itseäni. He kaikki ovat vielä lapsia.
Vaikka elämä olisi kuinka sekaisin, lapsista on huolehdittava.
Hän tiesi kuolevansa. Hän tahtoi tehdä sen oikein.
Hän halusi puhua kameran edessä huumeiden vaaroista.
Hän halusi kertoa nuorille että he pärjäävät –
tuli mitä tuli.
Mutta emme saaneet sitä kameraa koskaan.
Sinusta tulee kaikkein, kaikkein kaunein.
Tuleeko?
Annatko minulle anteeksi?
Minäkin annan anteeksi sinulle.
Mitä tämä on?
Hyvä luoja.
Hoitaja!
Minne sinä menet, äiti?
Hän kuoli kymmeneltä aamulla.
Kun häntä yritettiin nostaa –
liha hänen selästään irtosi.
Ette te halua kuulla siitä.
Tätä minä etsinkin.
"Ihmisten mielestä hän ei ollut enää ollenkaan kaunis –
ja he ajoivat hänet kadulle, eikä hän enää koskaan palannut."
"Kun ihmiset menivät taas etsimään kultaa talosta –
se oli autio."
Hän tiesi. Hän tiesi koko tarinan.
Hautausurakoitsijan löytäminen oli vaikeaa aidsin takia.
En halunnut ihmisten näkevän häntä sellaisena.
Halusin, että he muistaisivat hänet kauniina.
Hän oli kaunis.
Elämä ja kuolema, voima ja rauha.
Kaikki oli sen arvoista.
Virheet jotka korjaisin jos voisin –
tuska joka teki arpia sieluuni.
Sain kulkea läpi helvetin ja taivaan maan päällä.
Ja kuljin takaisin, syvemmälle sisään –
läpi kaikesta, ja kaiken yläpuolelle.
Gia Marie Carangin päiväkirjasta 1960–1986
Suomennos: Marjo Taura Broadcast Text International